titulky: Fusion pro verzi: Cocaine.Cowboys.LIMITED.DOCU.DVDRip.XviD-SAPHIRE
přečasoval: iNFO www.opensubtitles.org
Miami, Florida
Obchodní centrum Dadeland, 11. července 1979 14:28
Říká se jim kokainoví kovbojové. Včera zaútočili na rušné ochodní centrum Dadeland a zabili 2 muže v obchodě Crown Liquors.
Přestřelka se týkala dvou skupin. Všude lítalo sklo a láhve od alkoholu.
Střelba pak pokračovala venku. Dva muži při tom zemřeli.
Oběti drogových válek v Miami.
Jeden z těch chlapů měl kulomet. Musíme najít způsob jak tohle zastavit.
Co s tím udělají? Co se s tím vůbec dá udělat?
Obyvatelé jižní Floridy jen čekají kde kokainoví kovbojové zaútočí přístě.
KOKAINOVÍ KOVBOJOVÉ
Menuju se Jon Roberts. Narodil sem se v New Yorku, tam se se taky zapletl s talošama.
Byli z mafiánské rodinky a společně sme otevřeli 4 nebo 5 nočních klubů, který se rozrostli a celkově se nám dařilo.
17. února, 1970
Jeden den k nám vlítla policie, vůbec sme nevěděli proč. Řekli, že našli našeho kolegu na dálnici u Long Islandu.
Byl zavražděnej a měl sobě asi jedenáct kulek. Kdoví co se s ním stalo...
Jediný co mě napadlo bylo, že bych měl rychle utýct. Tak sem se přestěhoval sem a začal obchodovat s koksem.
Jon Roberts Překupník koksu
Rozšířil kokain v hodnotě přes 2 miliardy dolarů pro Medellinský sydikát.
Oblast města Miama bývala velmi klidná. A bylo to nádherné místo kde žít.
V roce 1956 měla noční hlídka Miamské policie jedno auto pro pokrytí oblasti velikosti státu Nevada.
Miami tenkrát byl prostě jih. Bylo to jak Alabama. Nebylu tu žádný prachy, žádný vysoký budovy v centru.
Na Miami Beach bylo plno důchodců, kteří se houpali na židlích a čekali až umřou, prostě úplně jinej svět.
Proto je Miami pro VÁS!
V šedesátých letech bylo Miami hlavně místem pro trávení dovolené.
Al Sunshine Reportér kanálu 4
Zábava na slunci, palmy...
Miami je velké dopravní centrum a je dostupné všemy druhy dopravy.
Koncem 70. let se začaly do Miami stěhovat tisíce legálních i nelegálních přistěhovalců.
Latinskoamerický vliv poskytnul Miami zajímavou příchuť.
V té době mělo Miami prostředí, ve kterým se mohl pohybovat jenom španělsky mluvící člověk.
Bylo to takový "pirátský", silně nezávislý prostředí, kde neměl veřejnej pořádek velkou šanci.
Takový panenský město.
Sem kluk, kterej vyrostl na Floridě. Jeden z mála, kterej se tu narodil a zestárnul.
Ochodoval sem s "dovozem".
Mickey Munday Drogový pašerák
Přepravil přes 13 tun kokainu z Kolumbie do Spojených států.
Když uděláte trochu "archelogie" tak najdete pašeráky zbraní, pak pašeráky rumu, pak marihuanu, pak kubánský imigranty a kokain.
Do toho města vždycky něco "přicházelo". Jižní florida je nejbližší destinací pro jihoamerické pašeráky drog.
Bylo to tenkrát úplně otevřený. Úplně otevřený.
Jsou tam míle a míle nehlídaného pobřeží kde může loď nepozorovaně vyložit drogy.
Bývaly časy v 70. letech, když sem sem přišel, každej na Floridě pašoval trávu.
Agentura pro odhalování pašování drog předpokládá, že 95% marihuany propašované do USA je přes jižní Floridu.
Jeden můj kamarád zemřel ve svým skladě, měl tam 900kg trávy.
Já sem udělal to, že sem tam šel a vzal si to.
Nikoho sem v tom byznysu tenkrát neznal tak sem půlku dal někomu, druhou půlku někomu jinýmu a rozdělil si to s něma.
Kdyžs tenkrát vydělával 10 tisíc dolarů tak se ti dařilo, 20 tisic bylo výborný, já sem měl zhruba 165 tisíc.
To bych vydělával jinak 80 let.
A sám. Tak sem si řekl "Tohle je docela pěkný. Musí na tom ale být háček." Bylo to moc jednoduchý.
Stačilo připlout lodí, vyhodit zboží a nikdo neřekl ani slůvko. Na hranici nebyl žádnej odpor.
Podle ekonomů by se mohlo při současném stavu brzy stát největším průmyslem tohoto státu pašování drog.
Stačilo se projet na lodi, všude plavaly balíky trávy, takový ty pověstný hranatý balíky.
Kolumbijci si uvědomili, že tu mají potenciální zlatý důl a když posílali všechnu tu trávu, přibalili pár kilo koksu.
Ze začátku toho bylo strašně málo. Protože to bylo tak drahý.
Dovezli to v kufru. Nikdo toho moc neviděl. Prodávalo se to šíleně draze.
V 70. letech byla priorita na protidrogovým nízká. Naše kancelář byla více méně zavřená co se týkalo koksu.
Ceslostátně to není velký problém i přes velký počet lidi užívající kokain, velký problém to je pro určitou minoritu.
V Hiyaliya sem potkal kubánskýho chlápka, kterej se menoval Albert San Pedro.
Kubánci měli pochopitelně všechno zboží od Kolumbijců protože Komlubijci ovládali úplně všechno.
Co se týče distribuce drog, kubánské organizace fungují ve spolupráci s kombijskými. Komlumbie drogy dováží, Kuba distribuje.
Albert mě dal dopředu 100 gramů, dal mě na prodej 3-4 dny, pak sem mu donesl peníze, a zase mě dal 100 gramů.
Tenkrát sem mu platil tuším něco okolo 800 dolarů za 25 gramů. Nebyla to žádná kvalitka, ale to bylo všem jedno.
Všichni viděli ty obrovský šutry a řekli si "Tohle musí být hustej vál."
Moji klienti nebyli ti, který byste tipli, nějací lidi z ulice. Aby na to měli peníze, museli to být piloti, realitní agenti...
doktoři, advokáti. Já sem měl právníky, doktory. Ti co si to mohli dovolit koupit. Říkali jsme jim "víkenodví válečníci".
Během týdne nedělali skoro nic, ale od pátku do neděle valili na koksu. A každej mě představil svýho kámoše...
takže to šlo ze 100 gramů na 200 gramů na 400, 600, 800. Během měsíce sem prodával 2-3 kila týdně jenom těmto lidem.
Když sem sem přišel z New Yorku, měl sem u sebe 650 dolarů, pak sem vydělával 20-30 tisíc týdně z tohoto malýho kšeftu.
Měl sem kamoše z New Yorku, kterej vybudoval velkou distribuci v Kalifornii, v San Francisco Bay.
Prodával to fotbalistům z Oaklandu, kapele Grateful Dead. Pak sem potkal letušku, která dělala u National Airlines.
Takže my sme posílali koks přes ní, odsud do San Francisca. Posílali sme od 5 do 10 kilo týdně.
V té době sem začal vydělávat velký prachy, 200-300 tisíc. Setkával sem se s lidmi jako fotbalista Mercury Mars,
kterej taky skončil v kriminále, takže žádný tajemství. Merc je jen jedním z padlých andělů fotbalové mašinérie.
Don Reese a Randy Crowder byli také zatčení Miamskou policií kvůli dalšímu obchodu s kokainem.
Pamatuju si týden Superbowlu, když tu hrál Dallas s Pittsburghem, Den před zápasem byla většina hráčů Pittsburghu u mě doma...
seděli a říkali "Dělej, dělej, vytáhni ty sračky." Oni si užívali, hodně si užívali.
Nemáte představu co ti chlapi dělali. Když jim někdo řekl "V nedělu máte hrát.", odpověděli "Šak jo, my vyhrajem."
A oni hráli. Nic jim to neudělalo.
Všichni naši hoši hráli výborně. Popularita začala pak rychle stoupat.
Všichni co předtím dělali hulení se teď dostali do kokainu. Trávu sme prodávali dlouho, ale pak tu bylo tolik trávy, že nešla prodat.
Ale přitom byl nedostatek kokainu. Pak sem si řekl že nejlepší by bylo dělat dopravu.
Nekupuješ to, neprodáváš to, neužíváš to, prostě seš dovozcem.
A Kolumbijci nám nabídli čislo, který bylo víc než zajímavý. 3000 za kus. Neboli za kilo. A chtěli přepravit alepoň 400 kusů.
Za první let, kterej sme podnikli sme dostali 1.2 milionů dolarů.
To bylo dost na to abysme si řekli "Možná bysme v tom byznysu měli ještě nějakou dobu zůstat."
Lidi, se kterýma sem jednal měli omezenou zásobu a protože lidi, kterým sem prodával prodávali dál, nemohl sem toho sehnat dost.
Někdo řekl "Já chci 15 kilo, 20 kilo, 25 kilo." Já sem mu ale mohl dát maximálně 15 nebo 10. A byly to peníze z mé kapsy.
Prodal bych lehce 100 kilo týdně.
Měl sem štěstí zhruba až v roce 1979. Potkal sem jednu holku. Letěla sem do Miami a pracovala sem na fotkách a jedna holka...
mě řekla, že chce abych se s někým seznámila. Jeden můj kámoš mě ji dohodil, byl to právník, kterej chodil
se strašně pěknou hokou, která dělala modelku pro Ford.
Po tom, co sem Jona znala 3 měsíce, měla sem narozeniny a když sem šla do garáže, stálo tam úplně nový Porsche Targa s velkou mašlí.
Bylo to od něj. Ale mezi mnou a ním to byl takovej boj s větrnými mlýny. Cítili sme se hodně zamilovaní, a byli.
Já sem o něm slyšela, že má na Manhattanu diskotéky. Když sem s ní začal chodit, samozřejmě viděla že nepracuju
a když sem chtěl do New Yorku tak sem tam byl. Ona začala být zvědavá, já sem otevřenej, tak sem ji řekl co dělám, a že
jestli chce, tak ať mě opustí. Ona řekla "Ne, já mám kamaráda, kterej je pilot a on dělá pro Kolumbijce."
Tak sem poznal Mickeyho, burana z Floridy co tu žije celej život. Chtěl bych říct, že se mě zezačátku Jon nelíbil.
Když sem ho potkal poprvé, přijel v typicky dealerským černým dvoudveřovým Mercedesu.
Mickey Munday měl velmi úspěsnou dopravu pro ty lidi z Medellinu. Byl extravagantní, někdo s kým nechci mít nic společnýho.
Pamatujete seriál "McGuyver"? To byl celej on. Dělal neuvěřitelný věci.
Mě se prostě nelíbily ty jeho auto. Vypadal jako všichni ostatní obchodnící s drogama.
Řekl sem mu, že sem vyčerpal Kubánce a že je potřeba sehnat Kolumbijce, kteří by dodali potřebný velký množství.
On řekl "Domluvím ti schůzku s Kolumbijcem, kterej ti dodá co budeš chtít." Takový kecy sem ale slyšel několikrát
tak sem řekl "Jasný, až to domluvíš tak de vědět." Zajeli sme pak do Sunny Isles, do malýho domku, ve kterým
bylo 5 nebo 6 Kolumbijců, všichni ověšení zbraněma, pistole, kulomety a všichni postávali a pak sem si řekl že to asi není jen tak.
Lidi takto většinou nestojí. Potkal sem malýho chlápka, tak 1,55m vysokýho a představil se jako Rafa.
Řekl "Dodám ti co budeš chtít, jestli máš prachy dám ti dopředu dvakrát tolik koksu." Tak sem řekl "Tak mě něco ukaž."
Vzal mě do zadní místnosti, zmáčl tlačíko a otevřela se obrovská zeď. Tolik kokainu sem v životě neviděl. Prostě jen tak za zdí.
Tak sem řekl "Dobrá, asi mě fakt můžeš pomoct. Dej mě den, já seženu prachy a vrátím se."
Druhej den sem přišel a on tam měl Američana. Tak mě ho představil. "Tohle je můj compadre, já tu moc nebývám ale
on to domluví. Nemusíš se bát, je stoprocentní." Jmenoval se Max Murmell.
Jon mě představil Maxe. Tenkrát sem si myslel že to je dobrák , kterýmu se dá věřit.
Zdálo se, že to bude dobrej chlap. Zdálo se... Zezačátku mě Max dával 75, 100 kilo tádně.
A to se pak dělo každej týden. A když někomu dáváš týdně milion dolarů, začne mezi váma vznikat vztah.
Max řekl "Chci abys dělal mou část kšeftu. Jezdit do Kolumbie, domlouvat přepravu. Když si to rozdělíme,
vyděláš si mnohem víc a můžeš dál zásobovat koho chceš." Max mě poslal pak do Kolumbie.
Toto je ghetto města Medellin. Tady se setkávají drogoví bosové.
Tam sem se potkal s Rafem, ten mě představil svý lidi. Dalo by se říct, že sme se setkávali s Kolumbijskou elitou
drogovýho byznysu. To byl Ochoa, Pablo Escobar... lidi, o kterých se čte v knihách, Carl Lehder. A já jako kluk z
New Yorku sem nevěřil, že by se tohle někdy stalo. Jestli si myslíte, že mají kanceláře v hangáru s počítačama,
tak ste na omylu. Je to tam banda povalečů. Pouliční zloději, kteří měli štěstí.
Zkusme to říct srozumitelněji, aby tomu rozuměli američani. Američani sou zvyklí na Italy v mafii. Kolumbijci mají svou
věc, je to mafie ale kolumbijská mafie. V té době byla jen jedna rodina, o které sem věděl.
To byla rodina z Medellin. Rodina Ochoa byla velmi respektovaná rodina farmářů,
která byla vlivná ve svém rodném městě Medellin. Takže mají samozřejmě tu hlavu, toho "Capa", a přestože
si většina lidi myslí, že Escobar byl králem kokainu a tak, ať si tomu klidně věří. Hlavou byl ale Ochoa.
Ne maldej Favito, ale starej, tichej, kterej neseděl v krimnále. Fabio Ochoa, patriarcha rodiny Ochoa a sydikátu Medellin.
Této rodině je připisován obrovskej růst kokainovýho byznysu. Rafa byl takovej náměstek, ovládal snad každý kilo koksu,
který přišlo do USA od lidí z Medellinu. Rafa věděl kdy to dojde, komu to půjde a kolik oni na to vydělají. On si vydělal...
to se snad nedá ani spočítat kolik, prostě miliony jsou málo. V USA nebyl nikdo vyšší než on ze syndikátu Medellin.
A jako mafie, i on měl svou armádu, kteří pro něho dělali. Někteří prodávali drogy, jiní dělali stráž. On měl účetní,
právníky,... Podle Vás tohle nejsou kokainoví kovbojové? - Vubec ne.
...on měl prostě všechno v této zemi. Ty drogy neposílalo několik lidí ale jedna organizace, Medellin.
Federálové odhadují, že Medellinové ovládají 80% kokainů, který se dostane na území USA.
Federálové říkají, že tito tři muží ovláadjí organizaci, která je brutálnější a minimálně stejně silná jako americké mafie.
Z mých zkušeností s mafií v New Yorku můžu říct, že Komubijci vydělali mnohem víc peněz za mnohem
kratší dobu. On tom se mafii ani nezdálo. Kolumbijci mají farmy úplně plný kokainu, protože to pořád produkovali,
ti chlapi ty listy žvýkali celou noc a pracovali bezpřestávky. Tam dole není žádnej průmysl, oni si tímto vydělávali.
Ti chudí farmáři za to moc peněz nedostávají ale byl to kompletní proces, jako fabrika, všechno pracuje.
Tenkrát sme používali kratkovlnné vysílačky. Tam nebyly žádný telefony jak ukazují ve filmech "Zdar, jak se vede
tam u vás v Kolumbii? Potřebuju 600 kilo." Tak to prostě nebylo. Měli sme antény, který se vysouvaly ze země.
Krátká vlna se zapnula v učitej čas a tak sme mluvili. Tuto hodinu v Miami se podařilo zachytit krátkou vlnu,
většina rádií nechytá. Kódované instrukce byly vysílány z vysílače v Medellin, Kolumbie, od největší pašerácké organizace.
"Dobytek je připravený. Dobytek je připravený." "V osm hodin. V osm první."
A tak sme naplánovali lety. Měli sme vlastně smlouvu s Kolumbijci. Já sem to domluvil s něma a ona pak řekli
"Máme nachystaných 100 kilo, přileťte si pro to." Bylo potřeba proletěk údolím, aby tě nikdo neviděl.
Nikdy nebyl problém přistát, ani vlétat. Všechno tam bylo podplacený, včetně vlády.
My sme tam to letadlo prostě poslali. Kolumbijci byli úplně mimo, 99% drah byly z písku nebo z trávy a nikdo tam
napracoval. Proto sme si brali sebou vlastní vybavení. Byly tam všude vidět vraky letadel. To nám se nemohlo stát.
Letadlo přistálo, jednu noc tam museli přespat a místní se hned ptali "Zůstanete? Chete babu? Chete mou malou
Něco na pití?" Tak sem řekl, že určitě poletíme zpátky ožralí... spatnej nápad to ale nebyl.
Až bylo letadlo naložený, zpátky se dalo přiletět ze dvou stran. Z východní strany Key West, což je kratší,
nebo ze západní strany, která byla lepší protože vše se většinou odehrávalo na východní straně a bývali tam
hlídky, tak sme se tomu vyhnuli. Nikdo si nemyslel že by tama někdo letěl.
Častější hlídky a důkladnější prohlídky na východním pobřeží donutily pašeráky soustředit se na západ.
Tak sme přiletěli od západu, skoro až do Georgie, tam se otočili a letěli zpátky. Teď to vypadá že letíte na jih
a nikdo letící ze severu nedělá nic ilegálního. Kdybyste chteli tak byste klidně přesmístili 62 tisic mrtvol
letadlem v USA, protože já nevím kolik jich lítá zaráz, ale tam nejsou žádný kontroly, dá se přistát na malým
letišti a policajti nejsou na každým letišti "Hele, co máte v letadle?". Udělali sme dojem že přistáváme na letišti
ale jenom sme nad ním proletěli a přistáli na koupeným pozemku. Postavili sme tam 2 runwaye, pár stodol, což
byli hangáry, který jen vypadaly jak stodoly. Když se otevřely vrata od seníku, bylo vidět, že je to tvarovaný
pro ocas letadla. Měli sme pár starých rodinných aut, do kterých se hodilo 300 kusů. Auta měli vzduchový
odpružení, aby si nesedli až k zemi po naložení a pak sme auto vezli na otahovce. Udělali sme si odtahovou firmu
a koupili si benzínku a dílnu tady v Miami. Chlápek co řídil odtahovku dostával objednávky na odtah,
a zřejmě věděl co se převáží v autech, ale bylo mu řečeno, že když ho chytnou policajti, tak řekne, že neví
Když to auto řídíš tak se blbě vysvětluje, že nevíš co je v kufru, ale chlápek v odtahovce o tom ví houby.
Prostě nevíš. Mám objednávku odtáhnout auto. Takže policajti můžou auto zadržet ale řidiče odtahovky ne.
Nebo sme jezdili v koloně. První auto dělalo hlídku a jelo se do Miami. Takhle sme to dělali 6 enbo 7 let.
Nikdy nebyl jedinej problém. To byla výhoda toho pozemku. Hlídky braly auto jedocí z jihu na sever ale naopak ne.
Mickey pak začal dělat "vyhazování ze vzduchu". Měli sme loď, které vyzvedla zboží vyhozené z letadla mezi Kolumbii
a Bahámama. Balíky měly majáky aby se daly lehce najít. Střední konzole se otevřela, tam byly prostory pro naplnění
a pak se to dovezlo lodí na břeh.
Problém ze začátku byl způsob balení zboží, protože Kolumbijci sou tak dobře organizovaní, že poserou balení.
Slaná voda se dostalo do koksu a pak z něho nic není. Mickey byl přesvědčenej, že je naučí jak to balit.
Poslal sem nahrávky, fotky, krok po kroku jak to dělat. Kolumbijci ale prostě nebudeš říkat co dělat.
Takže Mickej s něma mohl mluvit dneska, zítra a oni to prostě neudělali. Moji kluci to letěli vyzvednout a zas to nebylo
sbalený. Jako vždy. Oni to vyhodili, více než půlka se rozletěla a oni tak přišli o miliony dolarů. Špatně to balili.
Takže kvůli jejich blbostí to bylo poškozený vodou. Pak to sváděli na nás, ale mys sme řekli "To je váš problém."
Až na třetí pokus to vyšlo. A pak to fungovalo pořád. Někdy sme jezdili "předními dveřmi". To byl průplav Hallover.
Tam sem si totíž všml hotelu Harbour House, kterej měl výbornej výhled na 12. patře. Tam seděla holka, která
tam měla placený bydlení a když sme projíděli, měla výbornej dalekohled a rádio. Na tom sme poslouchali kde je
"konkurence" neboli celníci. Věděli sme kde se pohybují. Jednou sem se takhle vracel v lodi a mluvil sem přes rádio
s kolegama z hotelu a z ničeho nic se objevila pobřežní hlídka s M16kou. Mysleli jsme, že nejdou po nás ale prostě
kontrolují lodě. A já sem měl v lodi zboží. Ale když připlul vedle mě, jeho loď dělala "bum bum bum" tak říkám "Dělá
vám to hroznej rachot." Policajt odpověděl "Jo, to už dělá od včerejška." Pak se otočil a když byl 100 metrů ode mně,
a najednou "booom". Myslel sem, že střílel z pusky. Ale jak sem se podíval, viděl sem jak píst vyletěl z motoru a skákal
po hladině jak kdyby nějakej kluk hodil placák. A za tím vyletěl plamen. Sem si říkal "Do prdele." V rádiu sem pak
slyšel, že nemají jak se dostat na břeh. Tak se se zeptal jestli potřebujou odtáhnou, hodil sem lano a oni vlezli ke mně
na loď a já sem táhl pobřežní stráž a celníky. V lodi sem přitom měl 350 nebo 400 kilo. Ta holka co byla nahoře v hotelu
pak řekla, že kdokoliv jinej by zpanikařil a skočil z lodi. V přístavu sem měl několik míst pro stání a druhej den přijela
moje odtahovka s přívěsem na objednávku. Moje dílna byla asi jen 4 bloky odtam, tam jsme dali loď, otevřeli, vyložili
zboží do aut. Pak jsem to převzal já. Měl sem různý úschovny v Miami. Skladoval sem to u obyčených lidí.
Pracující lidi, kteří si chtěli přivydělat. Hledal sem lidi z rozumné čtvrti, kteří tu drogu fakt nebrali. Párkrát sem totíž
udělal chybu a pak sem v balíčkách našel dírky kam lidi asi strčili slánku a to udělalo díry jak od krys. A nebylo to v
jenom, ale třeba v 5, takže chyběl zhruba gram nebo dva z každýho balíčku. Najel sem vždycky do garáže s těma
autama, vyndal zboží. Ten dům musel samozřejmě mít garáž protože toho bylo tolik, že by se to na ulici dělat nedalo.
Pak sem to přepočítal, zkontroloval. Dělal sem jenom ve dne, nikdy v noci. Každej balík byl speciálně označnej, třeba
300 měly kola a 200 měly brýle a každej znak patřil určité skupině. Byly tři nebo čtyři skupiny. Chlapi pak jeli autem
např. do Dennys nebo Uncle Toms kde byl Kolumbijec, kterej to tu prodával, předali si klíč a to bylo všechno.
Nikdy se nestávaly blbosti jak v Miami Vice, kde přijeli poldi se zbraněma a "Ukažte nám kufr! My to zkontrolujem."
Takhle to prostě nefunguje. Tito lidi byli ovládaní těma od tam z jihu. Takže oni neměli na výběr. Oni to taky brali, ať
už to byl odpad nebo to lepší, oni si taky dávali. Já sem to dodával velkoobchodníkům. Ti to rozdělili zas na menší, podle
toho co jejich delaři chtěli. Pamatuju si kilo za 40 až 50 tisíc dolarů. A nám dávali ještě za dopravu. My sme tenkrát
dostali 3500 dolarů za kilo. A abych si pojistil peníze, dodali sme jenom půlku. Oni dali peníze do kufru a pak auto vrátili
a pak až sem jim dal zbytek zboží. Drželi sme všechny pryč od sebe tak aby se to nedalo vystopovat zpátky k nám.
Z toho sem měl největší strach, že ti velkoochodníci, kteří to dávali 5 dalším, někoho z nich chytnou, ten nebude chtít
do krimu tak by řekl "Tohle můj hlavní dodavatel." Protože pak se kruh stejně vrátí k němu. Rafa mě pak začal
Vykládat "Musím jít zabít tam toho, protože toho chytli a on to bonzne." A takový bláznivý historky. Takže já sem se
snažil se od distancovat. Proto sem jim nechával ty auta. Oni totíž neveděli kde se to auto vzalo, prostě tam bylo.
A auto s peněži se zase nevracelo tam kde se předával koks, protože koks a penzíze nesmí být na stejným místě.
Peníze zůstavaly ve skladě, vzal sem si z toho zvůj podíl a zbytek nechal tam pro zaslání Ochoaovi a Escobarovi.
V té sobě sme spolipracovali s Noreagou v Panamě.
Zmemě generála Noreagy je mekkou pro praní špinavých peněz. Peníze se tedy daly na letadlo, to letělo na Panamu
k Noreagovým lidem - Měli povoleno tam přistávat - protože my sme nikdy neposlali míň, než 10 milionů dolarů.
Neomezené množství peněz se dá dovážet a vyvážet ze země bez jakýchkoliv protokolů a praní peněz není trestné
Ty peníze tam vyložila armáda a oni to pak vzali do banky a mys sme byli partneři v té bance s Noreagou.
Prostě založili účet a měls účet. A cokoliv sis chtěl koupit, vypsals na to šek. Často sem udělal dohodu, že místo
aby mě dali peníze, z 500 kilo mě dali 100 a já sem to prodal za 25 tisic. Tak já sem si pak ze zásilek vybíral to nejlepší
protože ne všehno bylo stejný. A pak sem začal s maxem na každé zásilce vydělávat 750 tiscic až milion dolarů.
On řekl "Já vydělám 250 tisíc jenom na dovozu", takže on měl nejen ty kšefty kde mohl sedět na prdeli celej den,
ale i další takže si vydělal tři krát více peněz. Ty drogy byly všude. Všichni to začali šňupat. Pamatuju
si 80. léta, neuvěřitelný. V 80. letech to bylo prostě "in". A kdyžs někam šel tak
se nedalo ani jít na záchod bez toho aby tam někdo nešňupal. Všude bylo slyšet jak lidi šňupou. V některých podnicích
byl povrchu stolu zrcadlový a číšnící pomáhali lidem šňupat. Jednu dobu byli v Miami autonehody, který by jinak
rutinní, ale tenkrát všichni z auta utekli, v autě byl kokain a zbraně.
Tato dodávka byla zastavená hlídkou a v ní našli 30 pytlů s necelou tunou 90-95% čistýho kokainu.
Na jižní Floridě je víc kokainu než kdy předtím. Nedříve byly případy držení kila, dvou, ale pak i tuna a 5 tun.
Byla doba kdy jsem během 5 let soudil případ největšího množství kokainu v historii 10 krát.
Každej případ byl větší, než ten předchozí a byl to další rekord.
Většinou je pád cen zoží dobrou zprávou. Ne však v případě současných prodejních cen kokainu.
Miliony dolarů ve formě drog padaly ze vzduchu. Jednou se stalo, že kazatel v kostele mluvil o užívání drog,
a z ničeho nic proletěl střechou balík kokainu v hodnotě půl milionu dolarů. Protože letadlo letělo mimo kvůli celníkům.
Cena nelegálního bílýho prášku padla o 50% na jižní Floridě během posledních dvou let.
Bože, dyť byli lidi z Calla, další syndikát z Baronquilla, množství dováženýho kokainu se prostě začalo násobit.
Miami-Kolumbijská spojka tvoří 80% z ročního obratu 2 miliard dolarů získaných dovozem kokainu do USA.
Miami je jednou z hlavních poboček obrovské firmy, které by se dalo říat Kokain a.s.
Florida je zaplevaná kokainem.
Bylo to všude. Prostě všude.
Kluby, restaurace, všude.
Z drogy pro elitu se stává droga pro dělníky. Lidi ze střední třídy si mysleli, že to je jak pivo nebo popcorn.
Jeden z 10 amerických dělníku je na stavbě sjetej.
Lidi to nosili kolem krku, vůbec to neschovávali. Nikdo neměl snahu to schovávat.
Jednou sem to zkusil, samozřejmě. Ale nikdy sem nepochopil co ti lidi na tom vidí.
Je to tak... intenzivní. Nevím jak to popsat. Je to prostě nejlepší. Fakt.
Lidi kvůli tomu bláznili.
Jen v Dade County se smrtelné předávkování zvýšilo o 88% za posledních 12 měsíců.
Před 15 lety byla jedna smrt z kokainu ročně vzácností. Teď je to kolem dvou srtí týdně.
Lidi to začali kouřit.
Studie naznačily, že většina uživatelů kokainu jej začla kouřit.
Tys sem přišel kvůli kouření kokanu? - Jo.
Nebylo to tím koksem, ale kouřením těch výparů. Lidi magořili. Zamykali se doma a inhalovali.
Jednou sem byla vzhůra skoro 4,5 dne bez přestávky. Žádný jídlo, žádnej spánek.
Já sem to nedokázal pochopit. A říkal sem si, dělejte to. Pro mě to byl jenom kšeft. Čím vic fetovali, tím víc sem vydělal.
Já sem sem přišel a měl sem u sebe 750 nebo 800 dolarů. To sem měl pro sebe. Bylo mě 25 nebo 26 let.
Pamatuju, že když sem s tím začínal, používal sem byt svýho dědy na South Beach.
Skladoval sem tam ty kila kokainu. Nikdy nezapomenu když on to poprvé viděl, zeptal se mě co to je.
Tak sem mu to vysvětlil a on řekl, že to nechápe. Tak sem se ho zeptal, jestli chápe že výdělám 50 tisíc za týden
A pak si pamatuju, jak sem za ním šel a řekl sem mu, že už nebudou používat jeho byt, že někomu za to zaplatím.
A on řekl "Počkej, ne, to nedělej." Tak sem mu vysvětlil, že to nevadí, že už mám milion dolarů.
A řekl "Ne, ty nemáš milion dolarů." Říkám "Fakt, mám milion a někomu zaplatím za skladování,
už tě s tím nechci trápit." Protože tenkrát pro měl byl milion hodně peněz.
První milion, kterej vyděláš je hodně peněz. Ale pak už to bylo jen...
Koncem 70. let byla americká ekonomika špatná. Ekonomické noviny mluvily o celostátní recesi.
Nezaměstananost byla obrovská. Lidi přicházely o domy, reality šly do pekla.
Drogový byznys prudce působí na naši ekonomiku zde na jižní Floridě.
Ale v Miami se nadalo koupit dům. Prodejci nestíhali zásobobat zlaté Rolexy.
V prvních 6 měsících roku 1977 dosáhl maloobchodní prodej obratu 10 miliard dolarů. Tady se recese nekoná.
Jižní Florida se drží líp, než větsina země.
V Miami se prodávaly neprůstřelný auta za statisíce dolarů. Ferrarri a Mercedes se nedaly koupit.
Někteří prodejci aut, kterých jsme se ptali řekli, že mají zásobu aut na necelý měsíc.
Sice berou objednávky, ale dodání se zpozdí.
Všechy auta šly na "trh drogových dealerů".
Drogy a peníze si jdou ruku v ruce na jižní Floridě. Maloochodní obrat je 7 milard dolarů ročně.
To je zhruba 12 tisíc pro každou domácnost v Dade County.
V Miami, když se podívaté do peněženky, vytáhnete bankovku a prozkoumáte ji, najdete na ní kokain.
Výdělky místích drogových bosů udělaly z Miami ekonomiku odolnou recesi.
Každý den přitékají peníze do naší kokainové ekonomiky. Kupují se reality, lodě, auta.
Měl sem Prosche Turbo, Mercedesa 6.9, to byly nejžhavější auta.
Jednou jsme se pohádali. Ona cosi chtěla a já ji to nechtěl dát. Dala sem mu facku.
Vyhnala mě před barák, kde sme prostě vzali dva Mercedesy a totálně je rozmlátili.
Jon vzal pistoli a prostřílel auto vedle mé hlavy.
Musel sem sehnat někoho, kdo je odveze a zvrakuje.
Obě auto jsme zničily. Pak druhej den sme se o tom smáli.
Zničiliy sme hodně věcí. To byly auta za 100 tisic dolarů.
Tenkrát byla firma L.P. Evans Mercedes. Měli chlápky jako Max, Rafiel, 2 nebo 3 jeho lidi.
Ti kupovali průměrně kolem 8 až 10 Mercedesů ročně. Od prodejce Mercedesu, šekem z Panamy.
Kdo si koupí 8 až 10 Mercedesů ročně? Ale jim to tenkrát bylo jedno. Stačilo přijít, hned sem slyšel
"Zdravíme pane Robertsi, co byste potřeboval?" "Chci támhle tu 6.9." - "Může být černá?"
"Jasný, potřebuju kombíka pro jeho milenku."
Pak sem prostě vypsal šek. nebyl ani pokladní. Chlápek si vzal Panamskej šek a já si šel pro auto.
Skoro nic se neděje pro zastavení toho jakoby chorobného šíření kokainové ekonomiky.
Tenkrát prostě všichni chtěli peníze.
Není nic zvláštní, když latinský američan utratí 20 tisic dolaru za všelijaké zboží.
Nejlepší pro prodejce je to, že platí hotově.
Jestli nejsou prodejci na jižní Floridě závislí na drogách tak mohou být závislí na penězích z drog.
Koupili sme si Cesnu Conquest a zaplatili za ní 980 tisíc dolarů. Hotově. Zkuste to udělat dneska.
Nikdo ani nepřimhouřil okem.
Oni tuší odkud ty peníze jsou, ale přeci se tomu nebudou bránit.
Nikdo ani nepřimhouřil okem.
Nic se neptej, nic neříkej. Vem ti prachy a utíkej.
Bylo jim to u prdele.
Prodeje marihuany a kokainu na Floridě vydělají tolik peněz, že pašeráci doslova nemají kam to dávat.
Představte si, že sem měl odpadový pytle na zahradě, v každým 1.7 milionu dolarů. Neměl sem kam to dát.
On to zakopával a dával do krmiva pro koně. Hraábla sem do toho a našla tam ty peníze.
Nikdo se prostě na nic neptal, protože sousedovi sem taky dával 10 kilo týdně.
Čtvrť Tierra Del Rey se rozpadala když sme se přistěhovali.
Můj soused naproti dostával 20 kilo týdně, takže mě taky ochraňoval.
Nejprve nikdo nevěděl kde vzít prachy, z ničeho nic jich měli plno. Celá čtvrť.
Když sem uktratila zbytečných 100 tisic, který se utratiit neměly tak to nevadilo. V tom byl Jon hodnej.
Bylo to úplně jedno. Nikdy se mě nestalo, že bych si řekl "A jé, na to nemám prachy." Jak to bylo možný?
Měl sem tři závodní lodě na zahradě, 2 pumy. V domě bydlely americký pumy.
Na zahradě ještě vrtulník, kterým sem lítal na dostihy. Všichni ostatní tam jezdili autama.
Hodinu sem se díval na svý koně, skočil do vrtulníku a letěl zpátky domů.
Měl sem zároveň 40 nebo 50 závodních koní. - Výborný koně.
Víte co to měsíčně stálo je živit? 50 tisic jen za jídlo.
Bylo jedno co to sotjí protože byly prachy.
Lidi chodily pařit.
Z ničeho nic se objevilo několik špičkových nočních klubů.
Už je to roky co se otevřel doopravděnský noční klub na Miami Beach.
Jockey Club, Turnberry, Palm Bay Club, Cricket Club.
Jednoznačně nejlepší klub byl Coconut Grove. Chodili tam skoro exklizivně drogový pašeráci.
Protože kdyžs v tom dělal taks měl ty prachy a mohl ses bavit. Neomezeně.
Chodívali sme do restaurací na večeři. The Palm, Joe Stone's. - Nejlepší byla The Forge.
Pustili nás dozadu do salónku, zavřeli nás tam a my sme utratili 20 tisíc, něco rozmlátili, zaplatili to.
Bylo to jak odpad. Ty prachy byly nicotný.
Jon rád chodil na děvčata. - Nebyl problém utratit 5 tisíc ve strip baru.
A to nemluvím o jedné noci, ale o 3 nebo 4 týdně. A říkal sem kámošovi "Vidíš tu holku? O co že ji
neska večer přefikneš?" On řekl "Ne, na mě se ani nepodívá."
Tak sem se ji zeptal "Kolik chcete za sex s tímto chlápkem?" Řekla "To nedělám."
Říkám "To neděláte? A co 500?" "Ne", "Tak tu máš 1000.", "Ne.", "Tak 2000."
Během chvilky prostě povolila a za 2 nebo 3 tisíc do toho šla. A kámoš z toho byl celej rozklepanej.
Lidi nechápadli jak si to všechno můžeš dovolit. Pořád věřím tomu, že každej má svou cenu.
Dá se začít u vysoko u Nereagy v Panamě, pak níž u uředníků, policajtů.
Když někoho zastaví s 50 kilama v kufru, dej jim úplatek.
Možná nešlo uplatit policajta 20, 50, 100 dolary, byly v tom stovky a stovky tisíců.
Řekni jim, že za hodinu dostanou jakoukoliv částku, hotově.
100 tisíc dolarů, tři čtvrtě milionu..
Ale musíš zachránit koks. A většinou to vyšlo.
Jednou sem si všiml nadporučíka, kterej pracoval v North bay Village. Jednou sem
za ním šel a říkám "Hele, potřebuju dostat pár lodí za policejní stanicí North Bay Village."
On řekl "Dívej, budou tam 2 hlídky ale klidně vám to pomůžeme odvíst kam budete chtít."
Čtyři starostové byli odvoláni z funkce a někteří odsouzeni kvůli korupci.
Byli jsme tak mocní a měli tolik peněz.
- Jsou místa, kde jsou mocnější než vláda? - Bohužel, asi ano.
Byl sem členem republikánské strany. Howard Baker mě poslal s prosbou o příspěvek a pozvánkou do
Washingtonu. Byl sem tam mezi senátory, všichni ti lidi z vlády a nikdo se mě nidky nezeptal co dělám v Miami.
Přivítali mě tam protože sem poslal velkej příspěvěk republikánské straně.
Říkal sem si "Tohle sem dokázal s drogama, ničím jiným."
Pašování kokainu a ty peníze. Ty peníze zničily veškerou morálku v této komunitě.
Milony dolarů v hotovosti podporují síť drogových bank.
Viděli ste snad někdy město s tolika bankama? To je v tomto městě tolik průmyslu a obchodu? To ne...
Podezřelý pro soudní úředníky je fakt, že se minulý rok do Miamských bank vložilo 6 milard přebytečných dolarů v hotovosti.
Prezidenti bank přepočítávaly bankovky několik dní.
- Je Landmark kokainovou bankou? - Ne. Každopádně není.
Banky investovaly do obrovských počítadel bankovek.
Protože jim už došlo místo, banky se obracejí na Federální rezervu.
Úřady nám sdělily, že banka této velikosti většinou vloží do Federální rezeevy 12 milionů dolarů ročně.
Banka Continental National ale minulý rok vložila 600 milonů v dolarů hotovosti.
Uvědomujete si, že něco není v pořádku?
Toto je počítací místnost Federální rezervy v Miami. Minulý rok měli nadbytek 5 miliard dolarů.
To je víc peněz, než ve všech ostatních Federálních rezervách dohromady.
Miami by se dalo popsat jako zahraniční pobočka praní peněz pro Kolumbijce.
Na jižní Floridě jsou tisíce pozemků v hodnotě více než 1 milardy dolarů z nelegálních peněz.
Koupili sme pár domů, lodní firmu, pozemek pro dílnu na lodě, byty, plno skladů.
Zabavili jsme majetek v hodnotě 130 milonů dolarů na Floridě.
Koupili sme 2 čtvereční kilometry půdy. - Plno realit.
Koupili sme budovu pro rádiové vysílání.
Pak čtyři čtvereční kilometry ve střední Floridě.
Drogoví dealeři přišli a koupil 8, 10, 15 domů.
Na jednom místě v jižní Miami sem měl skoro celou čtvrť. Měl sem 24 milonů dolarů v realitách.
Jednou sem jel do práce, najel sem na dálnici a nádherně sem viděl na centrum Miami a začal sem
počítat. Bylo tam 22 jeřábů. Byli vidět na horizontu.
Řekl sem si "Zajímalo by mě, kolik z toho je z drogových peněz."
Bože, kolik sem utratil? ...
Bylo to tolik peněz, že jakmile to tam proniklo, nedalo se toho zbavit.
...asi tolik kolik sem dal do banky, 50 milionů. Lehce, lehce.
Milardy dolarů mohly dotovat výstavby v Miami ale byly to krvavé peníze.
Odbchodní centrum Dadeland 11. července, 1979 - 14:28
V roce 79 to začalo být na ostří nože.
Dadeland byl ten zlomový bod. První přestřelka kokainových válek na veřejnosti.
Přestřelka se odehrálo zhruba o půl třetí dnes odpoledne když 2 nebo víc latinských američanů
přišlo do obchodu Crown Liquors u OC Dadeland. Pak přišli další dva nebo tři a začalo se střílet.
Věděli jsme přesně o co jde. Další Kolumbijská přestřelka kulomety.
Momentálně jsou dva mrtví a další zranění.
Uvnitř obchodu ležel v krvi jeden Kolumbijec a další člověk nepocházející z Kuby,
oba podezřelí z pašování drog.
Rychle sem tam jela a řekla jsem "Já jsem z novin Miami Herald. Co se tu stalo?"
Policajti byli prostě v šoku.
V životě sem neviděl tolik... jak to říct?
V červenci 1979 sem dělal na oddělení vražd asi dva roky. Ale tohle si nikdo do té doby neuměl představit.
Všude bylo sklo, bordel. Nábojové pláště bylyna zdech, na zemi. Vypadalo to jak přestřelka na divokým západě.
Střely lítaly i všude po parkovišti.
- Viděl jste co se stalo po přestřelce? - Oni utelki. Nevím kam. I já sem zdrhal.
Nevinní kolemjdoucí se utíkali schovat. Nádžre aut byly prostřílené, vytíkal benzín.
Bylo to vlastně na dvou místech. Tam, kde byly mrtvoly uvnitř Crown Liquors,
ale i na parkovišti, kde jsem vyšetřoval já. Tam jsme našli ten "válečný vůz".
Na severní straně obchodního centra byla nalezená dodávka s otevřenými dveřmi a spuštěným motorem.
Úplně nová dodávka 1979 Ford Econoline byla předělaná pro přepravu ozbrojené posádky.
Byl to prostě vůz smrti.
Mělo to zpevněné železo přivařené na boky, otvírací okénka pro zbraně.
Na boku byl nápis "Zásobování olav Dobré časy".
Uvnitř jsme našli 14 různých zbraní.
Ti zabijáci byli jak jižanská generace. Vystříleli zásobník, zbraň zahodili a vzali si další.
Měli všechno. Brokovnice, karabiny, MAG 10, uzi, různé ruční pistole a munice do všech zbraní.
Válečný vůz byl zlomovým bodem, protože policie si uvědomila s čím bojuje, a že ani oni nemají tolik zbraní.
- Co Vám naznačuje počet zbraní v té dodávce? - No, byli dobře vyzbrojení a byli nachystaní bojovat.
Kulky lítali všude.
Konečný počet bylo celkem 83 střel ze všech zbraní.
Bůh ví kolikrát ti lidi vystřelili. Na obětech bylo tolik ran, že jsem to nemohl přesně spočítat.
Dělali jsme standardní ověrování ale dodávka byla falešně registrovaná, zbraně taky.
Když jsme navštívily ty adresy, které byly pravé tak ti lidi utekly, takže to šlo pomalu.
Policisté prohledávali okolní čtvrtě více než hodinu ale nenašli žádné podezřelé osoby.
Říkalo se, že případ zůstane nevyřešený, protože jsme neměli žádný úspěch ani 2 dny poté.
Byl to tu nevídaný jev, úroveň brutality byla nesrovnatelná s jinými případy.
Myslím, že to byl první případ střelby z kulometu na veřejném místě, za bílého dne,
všude nakupující lidé a kolemjdoucí. Samozřejmě potom se to stávalo často.
Byl to začátek války. Začátek kokainových válek tady.
Místní dektektivové vražd říkají, že Miami je uprostřed války o narkotika mezi kolumbijskými a kubánskými dealery.
Miami se začalo měnit. Kolumbijci se snažily vytlačit Kubánce.
Začala šílená tahanice o podíl na trhu.
Jedním z důvodů násilí byl konkurenční boj.
To násilní udělalo z Miami město kokainových kovbojů.
Říká se jim "kokainoví kovbojové".
Ta věc okolo kokainových kovbojů, to byli všechno lidi z Medellinu.
Odhaduje se, že na jižní Floridě žije a pracuje v drogovým byznysu 100 tisíc nelegálních přistěhovalců.
Když šli po svým cíli, zabili manželku, sluhu...
Když tam byl pes, zabila psa. Když tam byl pták, zabili jej. Zabili třeba i zlatou rybku.
Když přisla ke dveřím holka prodávat sušenky tak ji taky zabili.
Lidi, děti, kdokoliv stál poblíž.
Zabíjeli kohokoliv v blízkosti.
Jesus Hernandez byl zabit ve svém autě na rušné jihozápadní ulici v poledne.
Nekolik kulometů.
Ra ta ta ta ta...
- Pak sem slyšel to ba-bum ba-bum. - Pa pa pa pa pa...
Byt byl prostřílen střelbou z kulometů. Podle policie to je značka kokainových kovbojů.
Dělo se to na dálnicích, US 1, v některých případěch v rodinných čtvrtích.
červený Mustang jel severně na jihozápadní 107. ulici, přijel vedle něj zelený sedan a spustil palbu.
Nástroje smrti jsou automatické zbraně a brokovnice.
Takové věci se vidí jen v televizi. To se v reálném životě nestává.
Svědci to místo popsali jako válečnou zónu. Miami Vice, akorát to nentáčely kamery.
Ale tohle bylo reálné. Dělo se to doopravdy.
Pět lidí bylo zavražděno tam, tři zas jinde.
Tichá rodinná čtvrť v Kendelu se dnes večer stala místem brutální hromadné vraždy.
Našlo se šest těl v luxusním rodinným domě.
Policie říká, že je to nejhorší hromadná vražda v dějinách tohoto města.
Policie si myslí, že vražda souvisela s drogama.
Mluvíme tu o hromadných vraždách, které by dnes byli hlavní událostí ve zprávách na všech stanicích.
Tato úroveň násilí se ale opakovala denně, takže místní média si už pak jen říkali "To je jen dvojnásobná,
trojnásobná vržda." A stalo se samozřejmostí, že jsme jezdili z místa činu na místo činu.
Muselo zemřít 4 nebo 5 lidí aby z toho byl větší poprask.
Pamatuju si, že za jednu noc bylo pět různých vražd.
Za podledních 48 hodin se stalo osm vražd.
Člověk nidky nevěděl kdy zakopne o další mrtvé tělo.
Miami se podobalo masakru sv. Valentýna v Chicagu ve 20. letech.
Gangsteři projížděli ulicemi, stáli na podlaze auta a střílely z kulometů Thompson 45 v Chicagu ve 30. letech.
To co se tady děje by ze Chicaga v letech prohibice udělalo takovou legrační ostudu.
Jeden z policistů tenkrát řekl, že to je jak Dodge City.
Bylo to tenkrát jak na divokým západě.
Ale ten policista neměl pravdu, protože Dode City nebylo nikdy tak násilné jak Miami.
Začátkem 80. let bylo Miamo považováno za nejnebezpečnější místo na světě.
Nejdříve bylo městem vražd Detroit, pak Atlanta a nyní je to Miami.
V roce 1976 jsme vyšetřili 104 vražd. V prvních 7 měsících roku 1979 to bylo 367.
V roce 1980 se stalo 573 vražd. 1981 se zapíše jako rekordní s 621 vraždami.
Do konce roku přepokládáme více než 600 vražd.
S průběhem prosperujícího drogového byznysu v Miami stoupá i počet vražd.
Tresná činnost jde nahoru, zatímco turismus klesá.
Přes temno a zkázu, kterou lidé předpovídají, předpokládáme větší příchod cizinců než minulý rok.
Pro Fidela Castra to byl způsob genocídy. Jedním mávnutím zbavil Kubu tisíců nechtěných lidí.
Dostal z ulice povaleče, zabijáky, zloděje, úchyly, prostitutky, retardy, kriply, všechny poslal na přístav
Mario a poslal je směrem Miami.
Fidel Castro sám veřejně řekl "Spláchl sem záchod Kuby na Spojené státy." Chlubil se tím.
Jedna loď vyrazila z přístavu každých pět minut. Připlouvali celou noc a celý den.
Na Floridě se stalo samozřejmostí, že se střílí, umírají lidé a zabíjaci jsou většinou
přistěhovalci z Kuby v roce 1980.
Počet vražd se ten rok zdvojnásobil.
Je to jak kdyby sem vtrhla invazní armáda, která všechno znásilnila a podpálila.
A to je přesně to, co se děje.
Úmyslné násilí, znásilnění, krádeže.
Za chvíli jsme měli těla na podlaze, poskládané na sobě, byla to ostuda.
Na většině území Floridy se stává tolik vražd, že byl postaven speciální chlazený náklaďák pro
soudního lékaře kvůli ukládání všech těch těl.
Oni si to půjčili nebo pronajali od Burger Kingu, který tu má hlavní pobočku.
Byl jsem z toho nešťastný.
Byli jsme přepadeni mimozemšťany z vesmíru. Oni jsou úplně zfetovaní.
Nikoho moc nezajámalo co se děje v ulicích Miami tak já jsem začal mluvit.
Psychologicky to nejsou ani lidi. Jsou to žvířata. Ani to ne, to by byla urážka zvířatům.
Neexistoval absolutně žádný veřejný pořádek.
Všichni máme zbrane. Moje manželka, moji dva syni, doma máme brokovnici a klidně někoho zabijeme.